полетіла на край міста. Там красиво, тихо, природа мене заспокоює. Мов гострі ножі, думки та біль, різали моє тіло з середини. Чому я? Чому саме я маю пройти таке життя? Це не життя – це страждання в одинокості! Ніхто і не зверне уваги, якщо мене не стане! Всім начхати на мене! Повз мене пролітають вулиці, машини, будинки чи то я пролітаю повз них. Сльози залили мою видимість.
Ось я і на місці. Сплигнувши з,,харлея,, з розмаху б’ю горлечком пляшки об бордюр, воно відлітає. Я спускаюсь між деревами, добре що я була в кросівках і спортивних лосинах. Не задумуючись про те, що я можу поранитись я залпом випила з пляшки вино. Вливаю в горло зі швидкістю звука, не встигаю ковтати і воно виливається з рота змішуючись з потоком солоних сліз. Випивши за один підхід більше ніж пів пляшки, я миттєво п’янію.
Лежучи в траві я любувалась зірками, вони такі недосяжні. Як мої мрії про нормальну родину. Про спокій в моїй душі. В мені стільки болю, що я навіть не знаю як її не помічати. Я тільки зараз розумію що я ніколи не мала повноцінних батьків, напевно будучи підлітком я почала блокувати спогади з дитинства. Мені так хотілось скоріше подорослішати, все пізнати. Але чим старше я стаю, тим важче мені жити у цьому загубленому світі. Цікаво, що життя подарує мені завтра?
На годину чи дві мене вирубило, вино добре споїло мій організм. Проспавшись уже на світанку я повернулась додому. На столі мене чекала записка…
Прекрасно, ніби нічого не трапилось. Ото ім’ячко – Клара.
– Клала я на вашу Клару! – промовляю я сама до себе. Мої ноги відразу понесли мене до ванної кімнати, потрібно змити бруд з тіла та душі. Привівши себе до ладу, а це було не легко бо похмілля було сильним, я пішла до школи. Алекс знову протягом всього дня загравав до мене. І я вирішила відволіктись від сімейних проблем та погуляти з ним. Він періодично, постійно, випливав у моїх думках. Не знаю чому, але коли ми не сваримось, мені з ним добре. Проблема в тому, що мені подобається це відчуття, але я не можу дозволити собі підпустити його близько. З ним будуть одні проблеми. Я це відчуваю. А болю мені хватає. Є і інша проблема, я не хочу йти в дім – пустоти, не хочу бути знову одна. Після вибачень цього невгамовного хлопця, за минулу суперечку та його різкі висловлювання, я погодилась на зустріч. Що мала відбутись сьогодні, в п’ятницю.
Ми домовились на шосту вечора, але я мала одну умову чи то прохання до Алекса. Не заходити до мене. А зателефонувати за 2—3 хвилини, і я сама вийду. Він не задавав мені питань: Чому?, і я йому за це безмежно вдячна.
Після школи я мала всього годину на зібрання, тому не втрачаючи час ринула одразу додому. В будинку мене очікувала вже так знайома мені атмосфера: незрозумілі люди, п’янка, густий дим від дешевих цигарок, запах спиртного. Як же мені набридло все це. Я знову голодна, живіт зводить. Не хочу йти на кухню та пересікатись з компашкою, мені здається що тато навіть не розуміє коли я є дома коли ні, коли